Dette er historien om en mand ved navn Eddie.
Den begynder med slutningen, hvor Eddie dør i solen.
Måske synes du, det er underligt at begynde med slutningen.
Men en slutning er også en begyndelse.
Vi ved det bare ikke i det øjeblik.
Er det din?
Så skal jeg vel komme ned med den til dig?
Jeg tænkte det nok.
Er du glad for ballonen?
- Hold godt fast i den. - Tak, Eddie Reparatør.
- Bare kald mig Eddie. - Men der står "Eddie Reparatør".
Eddie er mit navn. Reparatør er mit arbejde. Det er bare en skjorte.
Du har et sejt arbejde.
Stik du hen til din far.
For mange år siden var Ruby Pier et magisk og mystisk sted.
Sådan virkede det selv på Eddie.
- Hvad skal vi reparere i dag, far? - Det, der er gået i stykker, Eddie.
- Hej, Gracie, hvordan skærer den? - Fint.
- Hej, Eddie. - Pas lige drengen for mig.
- Hvor længe er du væk? - Ikke så længe.
Kom. Vil du reparere noget for mig?
- Er den repareret? - Den er så god som ny, far.
- Hvor er din bror? - Det ved jeg ikke.
Find ham.
Hvad er der med jer to? Han skulle have været her.
- Hvad fanden er der sket? - Nogle fyre tog min jakke.
De var fire, far. Jeg kunne have klaret to, men der var fire.
Hvad venter du på? Tag dig af det!
Den klæder dig ret godt.
Tag det roligt, Eddie.
Ikke igen...! Hvordan er det, du ser ud?
Du bløder.
- Ordnede du dem? - Hvad taler du om?
Fik du ham til det?
Jeg spurgte dig, om du ordnede dem?
- Stor dreng. - Det må høre op med de slagsmål.
Hvordan vil du blive ingeniør, når dine hænder er helt smadrede?
- Det er han for dum til. - Pas på.
Stop så! Også dig.
Hvis krigen i Europa fortsætter, skal du være glad for et lortejob som mit.
Eddie, er du der?
Ja, Dom?
Vi skal bruge nøglerne til port 16.
Jeg er på vej.
De sidste timer i Eddies liv gik ligesom alle de andre.
Børn syntes om Eddie. Teenagere gav ham hovedpine.
Hold så op med det der! Det er farligt.
Jason, ryd lige op efter dem.
Eddie reparatør?
Bare kald mig Eddie.
Eddie, vil du...
Kom nu, tøs, jeg har ikke hele dagen.
Vil du lave et dyr til mig?
- Hvor er din mor? - Hun sidder derovre og spiser.
- Uden dig? - Sammen med sin fyr.
Det er den her, det hele handler om.
Her. Og så...
- Det er en kanin. - Ja, en kanin.
Vis den til din mor.
Eddie tog en tur i alle forlystelserne en gang om ugen -
- for at sikre sig, at de var i orden.
Han havde gjort det så længe, at han næsten kunne høre en fejl -
- når maskinen spruttede, og bremserne hvinede.
Tit tænkte han: Det her er ikke nogen værdig måde at blive gammel på.
Men det var hans liv. Eddie Reparatør blev han kaldt.
Og en reparatør var, hvad han var.
Må jeg gå nu, far?
- Er den repareret? - Ja.
Tag den.
Du er død.
- Død. - Øver du dig i at dræbe?
Hej, mr. Shea.
- Kan du undvære et par mønter? - Det var min sidste.
Har du set din far?
Vi var soldaterkammerater.
Når man er i krig, tænker man ikke.
Man skyder og beder til, at man kommer hjem.
Det er, når man tænker, man bliver dræbt.
Eddie, skeeballen er gået i stykker. Kom nu, Eddie.
Det var bare stangen her. Sådan, drenge.
- Jonglér for os. - Ja, Eddie, jonglér for os.
Du har den magiske bold.
Hvordan gør han det? Verdens største artist.
- Se ham og lad jer forbløffe. - Undskyld.
Undskyld.
Vi leder efter en limonadebod.
Den er lige derovre ved karrusellen.
Men boden er lukket nu.
Men det kan jeg ordne.
- Har du nøgle til alle boderne? - Jeg har nøgle til alt.
Faktisk er det min fars nøgler. Han er reparatør...
Han reparerer ting. Jeg hjælper ham for at tjene til ingeniørstudierne.
Når jeg har været i hæren.
- Har du meldt dig? - Ja, i sidste uge.
Jeg vil gøre min del.
Jeg må hellere gå tilbage.
Ellers tror mine venner bare, jeg er svømmet væk eller noget.
En souvenir.
- Jeg ved ikke, hvad du hedder. - Marguerite.
- Jeg hedder Eddie. - Tak for limonaden, Eddie.
- Det er jo fødselsdagsbarnet. - Tillykke, chef.
Op med humøret, Eddie. Man har kun fødselsdag... en gang om året?
Det stemmer vist.
- Hvor gammel bliver du? - Gammel.
- Bare jeg bliver lige så gammel. - Hvorfor?
Hæng værktøjet på dets plads. Der er en grund til, de mærkater sidder der.
Glem ikke, at jeg har fri i næste uge.
Mig og Maria fejrer vores bryllupsdag i Miami.
- Har du været i Miami? - Mig?
Jeg har kun været de steder, jeg blev sendt hen med mit gevær.
- Det kan jeg ikke tage imod. - Køb noget til din kone.
Er du sikker?
Marguerite, vil du have æren?
- Hvem er den fra? - Jeg ved det ikke.
Du ser dejlig ud i aften.
Er du bange?
- Det ville jeg være. - Du er ikke den krigeriske type.
Se sådan her på det. Jeg kommer ud og ser nogle fjerne lande.
- Det har jeg altid haft lyst til. - Jeg har aldrig været nogen steder.
- Nej. Men det vil jeg lave om på. - Vil du?
Jeg vil ikke tilbringe resten af mit liv på Ruby Pier.
Du behøver ikke bede mig om det.
Gør jeg ikke?
- Bede dig om hvad? - Vente.
Bare lad være med at dø, ikke?
Jeg dør ikke.
Jeg kan se det. Kom derop.
Bevar roen.
- Hvem er deroppe? - Willie.
Sig, han skal trykke på den grønne knap på det bageste panel.
- Og send vognen ned. - Bevar roen.
Det hydrauliske system, tandhjul.
- Kabler. - Bageste panel.
Du skal ikke kigge ned.
- Det er kablet. - Det er overstået om lidt.
I må ikke løsne vognen. Den falder ned.
Tilbage!
Flyt jer!
Gå tilbage! Kom så!
Vognen falder ned.
Dette er historien om en mand ved navn Eddie.
Men slutningen på hans liv var kun begyndelsen.
Eddie oplevede ikke sit sidste øjeblik på jorden.
Hans død gav ham ingen smerte.
Han følte bare en lethed og en ro.
Som om al hans smerte var blevet skyllet væk.
Og så vågnede han.
Hvad siger De til ham? Har De set et mere grufuldt syn?
Se godt på den vilde. Han er ikke et menneske.
Vi har hentet denne tragiske sjæl hertil, så De kan studere ham.
Jeg har ventet på dig.
Eddie havde set denne mand før.
Han vidste ikke, hvorfor han så ham igen.
Dit krop føles som et barns, ikke?
Du var barn, dengang du kendte mig. Det er derfor.
Du begynder her med de samme følelser, som du havde på jorden.
Man kan ikke tale, lige når man er ankommet.
Det har Gud en mening med.
Så lytter man bedre.
Sig mig noget.
Bullwhippen.
Er det stadig verdens hurtigste rutschebane?
Det tænkte jeg nok.
Intet forandrer sig her.
Og man kan ikke kigge ned fra skyerne.
Ja. Du døde.
En ulykke.
For hvor længe siden?
Et minut. En time.
Et tusind år.
Hvor du er?
Hvor tror du?
I himlen.
Man møder fem mennesker i himlen.
Vi var alle i dit liv, og det var der en grund til.
Når folk tænker på himlen, tænker de på Edens Have.
Bjerge. Floder.
Men hvad er smukke landskaber uden lindring?
Det er den største gave, Gud kan give dig, Edward.
At forstå dit liv på Jorden.
Det er derfor, du er her.
Da jeg døde, blev mit liv oplyst af fem andre.
Og så tog jeg herhen og ventede på dig.
For at fortælle dig min historie, som vil blive en del af din.
Har du nogensinde danset her?
Jeg har aldrig danset med en kvinde.
Jeg var en nervøs dreng. Og en nervøs mand.
Jeg blev bange for alt.
Du er sgu så klodset!
En apoteker behandlede mit problem med sølvnitrat. Vidste du det?
I dag kalder man det gift, men vi var ikke så kløgtige dengang.
Jeg drak det, men det virkede ikke. Så drak jeg noget mere.
Så fik min hud denne farve. Det var en bivirkning.
Permanent, desværre.
Mit liv som menneske var slut. Mit liv som misfoster var begyndt.
Jeg havde mange navne. Algeria. Tanzania.
Jeg havde ikke været nogen af stederne, men jeg følte mig eksotisk.
En sommer kom jeg her til Ruby Pier.
Havet. Sandet.
Jeg kunne gå tur om formiddagen, før kunderne kom.
Jeg kunne mærke havbrisen. Som et normalt menneske.
Jeg var lykkelig her til den dag, jeg døde.
Forstår du, Edward, det her er ikke din himmel.
Det er min.
Hvad...
... dræbte dig?
Det gjorde du.
Kan du se drengen?
Kan du se manden i bilen?
Det var kun anden gang, jeg kørte.
Det var en tidlig lørdag morgen. Jeg tænkte: "Hvad kan der ske?"
Jeg elskede at sidde bag rattet i en bil.
Pas på!
Jeg havde nær kørt den lille dreng ned.
Blodet fossede rundt i min krop.
Jeg havde svagt hjerte.
Det gav op.
Politiet skrev "hjerteslag" i de officielle papirer.
Ingen så noget.
Ingen tager sig af et misfoster. Selv ikke når han dør.
Folk fortsætter bare med deres liv.
Forstår du nu, hvorfor du er her, lille dreng?
Det var ikke min mening. Det sværger jeg på. Jeg vidste det ikke.
Nej, du var jo bare et barn.
- Så nu skal jeg gøre bod? - Bod?
For mine synder. Det er derfor, jeg er her, ikke? Retfærdighed.
Nej, du er her, for at jeg kan lære dig noget.
Hver af dine fem mennesker har sådan noget her at vise dig.
Det, du ikke forstod, da du levede, det kommer du til at forstå.
- Hvorfor skal jeg have Joes sko på? - Ti stille!
Sid stille.
Men det er min fødselsdag. Jeg vil ikke.
Det kan man ikke altid selv bestemme.
Det kan jeg godt huske. Vi skulle til begravelse.
Din begravelse?
Men det er min fødselsdag.
Hvad var det, jeg sagde? Hvad sagde jeg? Jeg sagde: Ti stille.
Kom så, min dreng.
Den dag havde jeg ikke det store publikum.
Det er uretfærdigt. Det var mig, der skulle have været død.
Ikke dig.
Retfærdigheden er ikke herre over liv og død.
Hvis den var det, ville ingen gode mænd dø i en ung alder.
Da jeg levede, var der også folk, der døde i stedet for mig.
Et fly, man skulle have været med, styrter ned.
Et hus, man forlod en time tidligere, brænder ned.
Tilfældet findes ikke.
Vi er alle forbundne.
- Og det har gode følger. - Gode? Du døde jo.
Jo, men... du levede videre.
Men vi var fremmede for hinanden.
Fremmede er familiemedlemmer, man ikke har mødt endnu.
Jeg går nu, Edward.
Vent.
Den lille pige på molen. Jeg prøvede at redde hende.
Jeg mærkede hendes hænder. Jeg kan ikke huske mere.
Reddede jeg hende? Var min sidste handling også en fiasko?
Det kan jeg ikke svare på.
- Så var mit liv spildt. - Intet liv er spildt.
Der kommer andre. Din rejse slutter ikke her.
Må jeg spørge, hvor du går hen?
Jeg går ikke.
- Jeg kunne ikke sove. - Det kunne jeg heller ikke.
- Hvornår får vi lov at åbne igen? - Aner det ikke. Spørg politiet.
Jeg kan stadig ikke fatte det.
Jeg troede, han var for stædig til at dø.
Der var en anden himmel til Eddie.
Selv om det nok ikke var det ord, han ville have brugt.
Hans krop føltes ældre. Stærkere.
Og han løb med en soldats hårde, afmålte skridt.
Kopper.
Kopper, tyfus.
Stivkrampe.
Gul feber.
Jeg fandt sgu aldrig ud af, hvad gul feber er.
Alle de vaccinationer og alligevel døde jeg her.
Frisk som en havørn. Det virker forkert, ikke?
- Alle de nåle til ingen nytte. - Hvem er du?
Hvad siger du til de æbler?
- Kom nu. Det var da sjovt. - Kom ned.
Kom op.
Du skal ikke kigge ned. Så bliver du bare svimmel.
Du blev meget gammel. Det er en kompliment.
Har du fået forklaret reglerne, menig?
- Jeg er død. - Det stemmer.
Er du mit andet menneske?
Det stemmer også.
Din hjelm og dit gamle gevær er her. Ikke at du får brug for dem.
- Kaptajn. - Javel.
Du havde ikke regnet med at se mig, vel?
Guldlok? Der skal meget mere til, før du bliver lige så køn som mig.
Dog 06, Able 06 her. Skifter.
Hvis I kan høre mig, så tryk to gange på afbryderen. Skifter.
Kom nu, Rabozzo, din nar. Svar.
Det er varmt. Og jeg bærer på alt det her.
- Har du fået en plet på kjolen? - Luk arret.
Du må have fis i kasketten.
Hold øje med den bro.
Jeg kan ikke.
Hvad mener du? Har du tænkt dig at blive siddende der?
- Op med dig! - Tag det roligt, Morton.
Jeg har en bedre idé. Giv mig din oppakning.
Kom med den.
Hvem kommer først hen til kaptajnen? Jeg tager oppakningen.
Taberen bærer den, til det bliver mørkt.
- Det er en aftale, Guldlok. - Kan du godt det?
Har du prøvet at løbe op ad en rutschebane med en forhammer?
Bed en bøn, min dreng.
- Hvad laver I? - Kapløb.
Det er åbent terræn.
På tre. En, to...
Prøv at se Eddie.
Han kan nok også gå på line.
Fyr!
Kom så, Eddie.
Kaptajn... det er dig.
- Men du ser ud... - Ligesom sidste gang, du så mig?
Tiden er ikke, som du tror, den er. Det er døden heller ikke.
Det er Ligesom Adam og Eva, ikke? Adams første aften på Jorden ...
Da han lægger sig til at sove, tænker han nok, at det var så det.
Hans øjne er lukkede, og han er færdig. Hvad ved han om søvn?
Næste morgen vågner han, og verden består endnu.
Men nu har han noget andet. Han har dagen i går.
Du har ret. Der er ingen grund til at spytte heroppe.
Eller til at ryge. Det er vel bare en gammel vane.
- Hør her... hr. kaptajn. - Det behøver du heller ikke.
Der må være sket en fejl. Jeg hører ikke til her.
Mit liv var ingenting. Jeg tog aldrig nogen steder hen. Jeg udrettede intet.
- Kunne du ikke få et arbejde? - Jo, jeg arbejdede.
Et dumt arbejde. Jeg reparerede forlystelser i et tivoli.
- Ruby Pier. - Ja, Ruby Pier.
Det var det sted, du altid snakkede om.
Vi skulle alle derhen, når krigen var slut.
Gratis ture med de kønneste damer i kærlighedstunnelen.
Det er rigtigt.
Så du drengene igen? Morton? Smitty?
Kast ananasen.
- Kast den, Johnny! - Johnny, granaten.
Eddie lærte krigens stille bønner at kende.
Han lærte at klare dage uden hvile og nætter uden søvn.
Han lærte at tage fanger og at undgå selv at blive taget til fange.
Men så en aften på Filippinerne...
... lærte han også det.
- Hvem er det? - Hold kæft.
Hold kæft.
Du hørte, hvad han sagde. Klap i.
De slår os ihjel.
- Jeg så ingen af dem efter krigen. - Nej, man mister forbindelsen...
Du tog tilbage til tivoliet og arbejdede. Og hvad så?
Og så ikke noget. Jeg tog aldrig væk derfra.
Jeg havde tænkt mig det, men... Det lykkedes ikke.
Pengene... mit ben.
Jeg kunne ikke slå krigen ud af hovedet.
Det var måske heller ikke meningen.
Tag den her.
Tag en tår til, mester. For min skyld.
- Hvad fejler han? - Det kunne være hvad som helst.
- Han kan ikke holde maden i sig. - Mad?
Jeg fryser.
Tag det roligt, min dreng. Rolig.
- Hvor er alle folk henne? - De er ved at tabe krigen.
De må være desperate, når de bruger os til det her.
Jeg tror, der deserterer nogen hver aften. Rotterne forlader skuden.
- Hvor lang tid går der? - Ikke så længe.
De graver grøfter længere oppe. Olietønderne.
Olie til at brænde beviserne. Det er vores grave, de graver.
Han er syg.
Jeg bad hver aften under krigen.
Jeg tog billedet af Marguerite og lavede aftaler med Gud.
Jeg sagde...
"Jeg er soldat en uge mere, hvis du giver mig en uge mere med hende."
"Jeg udstår det her liv en måned mere ..."
"... hvis du giver mig en måned mere af dét liv."
Og nu?
Jeg holdt op, da de skød Rabozzo. Efter det ville jeg bare væk.
Jeg ville klare mig selv, så jeg kom igennem i ét stykke.
Men sådan gik det jo ikke.
Det er sgu sært.
Jeg er død.
Men jeg føler mig rask.
Så stærk som jeg nogensinde har været.
Jonglerer du stadig?
Kaptajn?
Jeg tror, vi har chancen nu.
- Hvad taler du om? - Jeg kan jonglere.
Jeg kan jonglere med stenene.
Du der. Kom herhen.
Jeg kan jonglere. Jonglere.
Ja, lad mig prøve.
Lad mig prøve.
Kan du lide det? Se...
Giv mig en til.
En til.
En til. Jeg kan godt.
En sten til. Så jonglerer jeg for dig.
Han er god.
- Han er ret god, hvad? - Jeg kan jonglere.
- Fire. - Fire?
Jeg kan godt med fire sten.
Jeg tager den, der står tættest på døren.
Bare giv mig chancen.
Ja, kom med den.
De giver os sten.
Tag det roligt. Vi hygger os bare lidt.
Jeg kan jonglere.
- Er du virkelig så god? - Jeg var kaster i baseball.
Hvad siger I så, mine damer og herrer?
Du tager ham til venstre.
Smitty, du tager ham til højre.
- Er I klar til fire? - Fire.
Jeg tæller til fire.
En.
To.
Tre.
Fire.
For Rabozzo.
Vi var i krig.
Jeg kunne aldrig glemme det.
Hele mit liv... mareridt.
Alle soldater har mareridt.
Vi kunne være stukket af. Vi havde ikke behøvet at ødelægge hele lejren.
Hvad så du i dine mareridt?
Eddie? Hvad laver du?
Ja, brænd det af.
Brænd skidtet ned.
Sprængning!
Sæt dig ind.
Kom så, Eddie.
- Eddie, hvad laver du? Kommer du? - Er der nogen derinde?
- Vi må af sted. - Der er nogen derinde.
- Vi må af sted nu. - Jeg tror, der er nogen derinde.
- Kom nu! - Du dør derinde. Kom ud.
Der er ikke nogen. Kom nu. Vi må af sted.
Kom ud. Jeg skyder dig ikke.
Jeg er soldat.
Jeg er...
Kan du huske, hvordan du slap væk?
Du var hårdt såret. Du mistede meget blod.
Men gutterne gjorde, hvad de kunne for at lappe dig sammen.
Det fly, der åbnede ild. Jeg så det ikke.
Alt forandrede sig efter det.
Jeg kunne ikke løbe mere. Jeg kunne ikke spille baseball.
Tidligere svømmede jeg i havet som en fisk.
Men du kunne stadig gå.
Jeg holdt bare op med at bevæge mig.
Jeg sad sådan set ned hele mit liv.
Har jeg fortalt, at jeg kommer fra en militærfamilie?
Min far var soldat.
Hans far. Og hans far.
Jeg skulle sige "ja, sir" og "nej, sir". Jeg tog altid imod ordrer.
Pludselig kom krigen, og så var det mig, der gav ordrer.
De regnede med, at jeg havde alle svarene.
Det gjorde du også, ikke?
Det havde jeg selvfølgelig ikke. Jeg tog imod ordrer ligesom alle andre.
Jeg tænkte, at hvis jeg ikke kunne holde jer i live -
- så kunne jeg da holde sammen på jer.
Midt i en stor krig får man den slags små fikse idéer.
- Vi tager hjem sammen. - Nemlig.
Vi tager hjem sammen.
Det betød meget for os.
Det håber jeg også.
Hvorfor siger du det?
For det var mig, der skød dig.
Ikke dig...!
- Ikke dig! - Få det ud.
- Kom bare. - Ikke dig!
Den tragiske ulykke blev dækket af aviserne i flere dage.
Så blev den afløst af andre historier.
- Den gamle var ret ordentlig. - Overrasker det dig?
Jeg tror ikke, vi finder nogen bankopgørelser derinde.
Det var den lejlighed, han voksede op i. Hvorfor flyttede han aldrig?
Man skulle tro, han havde et klimaanlæg.
Man skulle tro, han gerne ville have lidt forandring.
Der har vi soldaten.
Tillykke, min dreng.
Her er kagen.
Tillykke.
Tillykke, Eddie.
- Tillykke, Eddie. - Joe, har du nogen tændstikker?
Her.
Godt, Joe.
Du ser ud til at have det godt, min dreng.
Han ser ud til at have det godt alt taget i betragtning. Ikke, far?
Du ser ud til at have det godt, min dreng.
- Hvordan kunne du gøre det? - Få det ud.
Mit ben!
- Mit liv. - Få det ud.
- Hvorfor? - Jeg var nødt til det.
Hvorfor?
Jeg tog dit ben for at redde dit liv.
Du ville være død i den brand. Du var besat. Du slog Morton.
Du var ved at være så langt inde, at vi ikke kunne få dig ud.
Der var ikke nogen inde i den hytte. Hvad tænkte jeg på?
Jeg har set det ske hundrede gange.
Når en soldat når et vist punkt, så er han færdig.
Nogle gange kommer en soldat ud af sit telt og begynder bare at gå.
Som om han bare lige skal hjem til sig selv.
- Hvorfor døde jeg ikke bare? - Din tid var ikke kommet.
Jeg kunne ikke bare lade dig brænde ihjel.
Jeg gik ud fra, at såret i benet ville hele.
Morton hev dig ud derfra. De andre fik dig hjem.
Hvad mener du?
Det var det, jeg sagde. Jeg havde ingen glæde af de vaccinationer.
Eddie, se på mig.
Jeg skyder låsen af og går ind og checker.
Hold ud.
Vi skal hjem. Du vil da gerne hjem, ikke?
Se på mig.
Hold øjnene åbne.
Det er en af vores.
Jeg kan ikke huske noget af det her.
Jeg blev sprængt i tusind stumper og landede overalt. Blandt andet her.
- Er det her, du er begravet? - Det lyder lidt for fint, men ja.
Det her var min begravelse.
Jeg så aldrig Smitty og Morton på hospitalet.
Da jeg kom hjem, åbnede jeg ikke min post. Jeg ville bare glemme alt.
- Har du været her lige siden? - Jeg ventede på dig.
- Det sagde den blå mand også. - Det gjorde han også.
Han havde noget at lære dig, og nu er han taget videre.
Jeg vil gøre det samme.
- Hvorfor er du her? - Offer.
Jeg gjorde et offer. Og det gjorde du også.
Men du havde misforstået noget. Du blev vred.
Du tænkte på, hvad du havde mistet.
Du fattede det ikke.
Man skal ikke skamme sig over at ofre sig.
Det er noget, man kan være stolt over.
Når man ikke ofrer sig mere, holder man op med at være menneskelig.
Det er det mest ædle, vi kan gøre.
Du mistede alt.
Sådan er det, når man ofrer sig selv.
Nogle gange, når man tror, man mister noget -
- giver man det i virkeligheden videre til en anden.
Kan du tilgive mig for det med benet?
Det var det, jeg ventede på.
Hvorfor her?
Du kunne have ventet hvor som helst, ikke?
Jeg vidste næsten intet om krig, da jeg døde.
Jeg ville se verden fra før, vi begyndte at dræbe hinanden.
- Før krigen. - Men det her er krigen.
Vi ser ikke ens på det.
Det her er, hvad jeg ser.
Jeg ryger for resten ikke. Der bedrog dine øjne dig også.
Hvem ryger i himlen?
Det her er din.
Held og lykke.
Vent. Den lille pige på molen... reddede jeg hende?
Jeg kan ikke huske det. Jeg mærkede bare hendes hænder.
- Jeg vil bare gerne vide det. - Det kan jeg ikke fortælle dig.
Men det er der en anden, der kan.